Att resa ensam är definitivt inte tråkigt och trist. I alla fall inte på skidorter. Alla andra som reser dit har ju samma intresse. Det betyder att man träffar någon likasinnad rätt kvickt. Så skedde alltid på mina resor. Nya människor, samma intressen. Det är bara utvecklande. Ens sociala förmåga sätts på prov. Och det blev godkänt varje gång.
I Schweiziska Zermatt bildades en gång i mitten av sjuttiotalet till och med ett litet gäng. Vi var sex-sju personer som umgicks både dagar och kvällar i två veckors tid. Där var kärnkraftsingenjören K med sin fru R, som jobbade som informatör. Där var dåvarande fp-ledarens flickvän med tjejkompis. Där fanns jag, en ljudtekniker på SVT som hette Gunnar och där fanns ännu en Gunnar. På något sätt fann vi varandra allihop och hade kul.
Nästa år träffades vi igen. Samma veckor. Ett annat resmål. Lika kul. Jag var den enda av gänget som inte bodde i Stockholm, men någon gång drog vi också ihop gänget där för en kväll, eller en fika på stan.
Men livet är som livet är och vi tappade kontakten så småningom. Gängets beståndsdelar gick vidare i sina respektive liv. Senaste gången jag träffade någon av dem var här i Luleå. Det var Gunnar nummer 2, som arbetade som flygkapten och hade en flygning för ett privat bolag hit. Det skedde 1986. Sedan dess inget. Skidresorna fortsatte i alla fall för mig. Varje år. Men nu med gamla lulekompisar, som jag lyckades locka med mig.
*****
Andra bloggar om: Vänner, Resor
Inga kommentarer:
Skicka en kommentar